You Were Never Lovelier | |
---|---|
Fitxa | |
Direcció | William A. Seiter |
Protagonistes | |
Director artístic | Lionel Banks i Rudolph Sternad |
Producció | Louis F. Edelman |
Guió | Michael Fessier Esnest Pagano Delmer Daves a partir d'una història de Carlos A. Olivari i Sixto Pondal Ríos |
Música | Leigh Harline |
Fotografia | Ted Tetzlaff |
Muntatge | William A. Lyon |
Vestuari | Irene |
Productora | Columbia Pictures |
Distribuïdor | Netflix ![]() |
Dades i xifres | |
País d'origen | Estats Units |
Estrena | 1942 |
Durada | 97 minuts |
Idioma original | anglès |
Versió en català | ![]() |
Color | en blanc i negre ![]() |
Descripció | |
Gènere | comèdia romàntica i cinema musical ![]() |
Lloc de la narració | Argentina ![]() |
Premis i nominacions | |
Nominacions | |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Ballant neix l'amor[1] -títol original You Were Never Lovelier- és una pel·lícula musical estatunidenca dirigida per William A. Seiter, estrenada el 1942. Ha estat doblada al català. L'èxit de la primera pel·lícula del duo Rita Hayworth/Fred Astaire, You'll Never Get Rich, és tal que molt de pressa la parella roda un nou film.[2]
Després d'haver participat en «l'esforç de guerra»[3] amb L'amor ve ballant[4] que tractava com a fons la vida d'un camp militar, la Columbia va explotar un altre tema de moda en aquest començament dels anys quaranta, les fantasies sud-americanes.[5] Els mercats importants del cinema europeu estan tancats per a Hollywood a causa de la guerra.[6] En recerca de nous mercats, els productors del cinema americà es giraran cap a la política panamericana,[5] dita «Política de bon veïnatge» del president Roosevelt.[7] Pel·lícules com Down Argentine Way, That Night in Rio o Week-End in Havana, formen part d'aquesta vena amb la «bomba brasilera» Carmen Miranda com a símbol,[5] tot guarnit de noves modes musicals, la rumba cuban i la samba.[7]
Els dos intèrprets de L'Amor ve ballant , encantats de la seva primera col·laboració,[2] es trobaran doncs en una atmosfera sud-americana amb Xavier Cugat com a director d'orquestra que proveirà el trumfo musical exòtic.< br/>La Columbia assigna els mateixos guionistes a qui s'afegeix Delmer Daves[8] que passarà a la realització l'any següent amb ‘'Destination Tokio; Jerome Kern i Johnny Mercer (lletrista) reemplacen Cole Porter a la part musical.
De la col·laboració Astaire/Hayworth, l'ajudant de direcció de la pel·lícula Earl Bellamy testimoniarà: «Rita Hayworth estava molt ansiosa quan ha començat a treballar amb Fred Astaire. Era tan perfeccionista. Però Fred sabia ajudar-la a calmar-se. Així que se'ls veia, un es deia que havien ballat junts tota la seva vida.»[9]
Per a Fred Astaire el rodatge d'aquesta pel·lícula continuarà sent un excel·lent record i dirà fins i tot: «Amb Rita Hayworth, m'he sentit amb ales: mai no havia ballat tan intensament. Cal dir que ens hem entrenat durant cinc setmanes a raó de vuit hores de treball per dia.»'[10]