![]() ![]() | |
Nom original | (la) Clemens PP. VII ![]() |
---|---|
Biografia | |
Naixement | (it) Giulio Zanobi di Giuliano de' Medici ![]() 26 maig 1478 ![]() Florència (Itàlia) ![]() |
Mort | 25 setembre 1534 ![]() Roma ![]() |
Causa de mort | verí ![]() |
Sepultura | Santa Maria sopra Minerva Tomb of Clemens VII (en) ![]() ![]() |
![]() | |
29 novembre 1523 – 25 setembre 1534 ← Adrià VI – Pau III → | |
Administrador apostòlic | |
7 juny 1521 – 26 setembre 1522 Diòcesi: bisbat de Worcester | |
Bisbe d'Eger | |
12 setembre 1520 – 18 juny 1523 ← Hipòlit d'Este – László Szalkai → Diòcesi: bisbat d'Eger | |
Camarlenc del Col·legi Cardenalici | |
10 gener 1519 – 11 gener 1520 ← Lorenzo Pucci – Francesco Conti → | |
Administrador apostòlic | |
30 juliol 1518 – 3 setembre 1518 Diòcesi: bisbat d'Ascoli Piceno | |
Administrador apostòlic | |
5 juliol 1518 – 30 juliol 1518 Diòcesi: arquebisbat d'Embrun | |
Bisbe de Bolonya | |
8 gener 1518 – 3 març 1518 ← Achille Grassi – Lorenzo Campeggi → Diòcesi: bisbat de Bolonya | |
Bisbe d'Albenga-Imperia | |
19 novembre 1517 – 5 maig 1518 ← Bendinello, Cardinal Sauli – Giangiacomo di Gambarana (en) ![]() | |
![]() | |
6 juliol 1517 – 19 novembre 1523 ← Rafaele Galeotto Riario – Pompeo Colonna → | |
![]() | |
26 juny 1517 – 6 juliol 1517 ← Francesco Argentino – Luigi de' Rossi → | |
Administrador apostòlic | |
18 febrer 1517 – 27 febrer 1517 Diòcesi: bisbat de Bitonto | |
Abat abadia de Morimondo | |
té el rol: abat comendatari 1516 – 1521 | |
Abat de Sant Miquel de Cuixà | |
té el rol: abat comendatari 1516 – 1519 | |
Arquebisbe de Narbona | |
14 febrer 1515 – 19 novembre 1523 ← Guillaume Briçonnet – Jean de Lorena → Diòcesi: arquebisbat de Narbona | |
Bisbe d'Albí | |
21 novembre 1513 – 14 març 1515 ← Robert Guibé – Charles Robertet → Diòcesi: bisbat d'Albí | |
![]() | |
29 setembre 1513 – 26 juny 1517 ← Lleó X – Innocenci Cybo → | |
Arquebisbe de Florència | |
9 maig 1513 – 19 novembre 1523 ← Cosimo de' Pazzi – Niccolò Ridolfi → Diòcesi: arquebisbat de Florència | |
Cardenal | |
1513 – 1523 ![]() | |
Dades personals | |
Religió | Església Catòlica ![]() |
Activitat | |
Lloc de treball | Roma Estats Pontificis ![]() |
Ocupació | sacerdot catòlic (1517–), diaca catòlic (1513–) ![]() |
Ordenació sacerdotal en el ritu romà | 19 de desembre de 1517 |
Consagració | 21 de desembre de 1517 per Lleó X[1][2] |
Proclamació cardenalícia | 23 de setembre de 1513 per Lleó X |
Participà en | |
1r octubre 1523 | conclave de 1523 |
28 desembre 1521 | Conclave de 1521-22 ![]() |
Família | |
Família | Mèdici ![]() |
Fills | Alexandre de Mèdici, fill il·legítim (discutit) ![]() |
Pares | Julià de Mèdici Lorenzo de Mèdici ![]() ![]() |
Cronologia | |
naixement pòstum ![]() | |
![]() ![]() ![]() |
Climent VII (italià: Clemente VII; llatí: Clemens VII; nascut com Giulio de' Medici ; 26 de maig de 1478 - 25 de setembre de 1534) va ser cap de l'Església catòlica i governant dels Estats Pontificis des del 19 de novembre de 1523 fins a la seva mort el 25 Setembre de 1534.[3] Considerat "el més desafortunat dels papes", el regnat de Climent VII va estar marcat per una ràpida successió de lluites polítiques, militars i religioses, moltes en curs, que van tenir conseqüències de gran abast per al cristianisme i el món polític.[4]
Elegit el 1523 al final del Renaixement italià, Climent va arribar al papat amb una gran reputació com a home d'estat.[5] Havia servit amb distinció com a assessor principal del papa Lleó X (1513-1521), del papa Adrià VI (1522-1523), i meritablement com a gran mestre de Florència (1519-1523).[6][7][5] Assumint el lideratge en un moment de crisi, amb la difusió de la reforma protestant; l'Església a punt de fallir; i els grans exèrcits estrangers que envaïen Itàlia, Climent va intentar inicialment unir la cristiandat fent la pau entre els molts líders cristians que llavors eren controvertits.[8] Més tard, va intentar alliberar Itàlia de l'ocupació estrangera, creient que amenaçava la llibertat de l'Església.[4]
La complexa situació política dels anys 1520 va frustrar els esforços de Clement.[9] Heretar reptes sense precedents, inclosa la reforma protestant de Martí Luter al nord d'Europa; una gran lluita de poder a Itàlia entre els dos reis més poderosos d'Europa, l'emperador del Sacre Imperi Romanogermànic Carles V i Francesc I de França, cadascun dels quals exigia al Papa que escollís un bàndol; i les invasions turques d'Europa de l'Est dirigides per Solimà el Magnífic, els problemes de Climent es van agreujar amb el divorci contenciós del rei Enric VIII d'Anglaterra, cosa que va provocar que Anglaterra se separés de l'Església Catòlica; i el 1527, es van agreujar les relacions amb l'emperador Carles V, cosa que va conduir al violent saqueig de Roma, durant el qual Climent va ser empresonat. Després d'escapar del confinament al castell de Sant'Angelo, Climent —amb poques opcions econòmiques, militars o polítiques que quedaven— va comprometre la independència de l'Església i d'Itàlia aliant-se amb el seu antic carceller, Carles V.[4][5]
En contrast amb el seu pontificat torturat, Climent era personalment respectable i devot, posseïa una "dignitat de propietat de caràcter", "grans adquisicions tant teològiques com científiques", així com "extraordinària adreça i penetració; Climent VII, en temps serens, podria tenir va administrar el poder papal amb una alta reputació i una envejable prosperitat. Però, amb tota la seva profunda visió dels afers polítics d'Europa, Clement no sembla haver comprès la posició alterada del Papa "en relació amb els emergents estats-nació d'Europa i el protestantisme.[10]
Climent va deixar un important llegat cultural a la tradició Medici.[11] Va encarregar obres icòniques de Rafael, Benvenuto Cellini i Miquel Àngel, incloent El Judici Final a la capella Sixtina.[12][13][14] E n qüestions de ciència, Climent és conegut sobretot per aprovar, el 1533, la teoria de Nicolau Copèrnic que la Terra gira al voltant del Sol, 99 anys abans del judici d'heretgia de Galileo Galilei per obtenir idees similars.[15][16][17] Eclesiàsticament, Climent és recordat per les ordres de protecció dels jueus de la Inquisició, aprovant els ordes dels Teatins i dels Caputxins, i assegurant l'illa de Malta per als Cavallers de Malta.[18][19][20][21][22]
<ref>
no vàlida;
no s'ha proporcionat text per les refs nomenades https001