Δεσποτάτο της Ηπείρου (el) ![]() | ||||
Localització | ||||
---|---|---|---|---|
| ||||
Capital | Arta Ioànnina (1356–1430) Vonitsa (en) ![]() ![]() | |||
Població humana | ||||
Llengua utilitzada | grec albanès ![]() | |||
Religió | cristianisme ortodox ![]() | |||
Dades històriques | ||||
Creació | 1205 ![]() | |||
Dissolució | 1479 (Gregorià) ![]() | |||
Següent | Sanjak of Ioannina (en) ![]() ![]() ![]() | |||
Organització política | ||||
Forma de govern | monarquia feudal ![]() | |||
El Despotat de l'Epir[1] (grec medieval: Δεσποτᾶτον τῆς Ἠπείρου, Despotàton tis Ipiru) fou un dels estats successors sorgits després de l'ensulsiada de l'Imperi Romà d'Orient. El 1204, després de caure Constantinoble en mans dels croats i crear-se tot seguit l'Imperi Llatí, Miquel I Comnè Ducas, emparentat amb els emperadors romans, es va declarar independent a la regió de l'Epir. Al llarg de la seva existència, el Despotat de l'Epir gairebé no va conèixer la pau, ja que els estats més poderosos de la rodalia cobejaven el domini d'aquest territori. Tot i que havia sorgit amb desig d'independència, els successius governants d'aquest estat es van haver de sotmetre a vassallatge d'uns i altres: l'Imperi Llatí, la República de Venècia, l'Imperi de Nicea, el renovat Imperi Romà d'Orient i a Carles I d'Anjou i els seus descendents que no renunciaven a reinstaurar l'Imperi Llatí. Finalment va anar a parar als serbis, el rei dels quals va crear el Despotat de Sèrbia el 1358, un estat de curta durada, ja que no va poder evitar el domini permanent a la zona de l'Imperi Otomà.
Encara que Miquel I es considera el creador del Despotat de l'Epir, el títol de dèspota no es va fer servir fins a Miquel II Àngel-Comnè.