![]() Retrat imaginari d'Horaci per Anton von Werner. L'Epístola als Pisons o Art poètica d'Horaci és un dels textos cabdals sobre literatura de la tradició occidental. ![]() | |
Nom original | (la) Q. Horatius Flaccus ![]() |
---|---|
Biografia | |
Naixement | 8 desembre 65 aC ![]() Venosa (Itàlia) ![]() |
Mort | 27 novembre 8 aC ![]() Roma ![]() |
Sepultura | Roma ![]() |
Activitat | |
Lloc de treball | Roma ![]() |
Ocupació | poeta, escriptor, filòsof ![]() |
Període | República Romana tardana ![]() |
Professors | Cratip de Pèrgam i Arist ![]() |
Obra | |
Obres destacables
| |
Família | |
Pares | valor desconegut ![]() ![]() |
Cronologia | |
43 aC | proscripció ![]() |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Quint Horaci Flac (llatí: Quintus Horatius Flaccus), simplement conegut com a Horaci (Venosa, a la regió de la Basilicata (antiga Lucània), a l'actual Itàlia, 8 de desembre del 65 aC - Roma, 27 de novembre del 8 aC), fou un poeta líric i satíric llatí.
Fill d'un esclau alliberat, va tenir l'oportunitat de seguir estudis a Roma, i posteriorment a Atenes, on es va traslladar per estudiar filosofia. Una vegada allà, va ser acollit per Brutus, l'assassí de Cèsar, que li va donar un alt càrrec al seu exèrcit. No obstant això, en la Batalla de Filipos (42 aC) es va evidenciar la seva falta d'aptitud per a l'art militar i va decidir tornar a Roma.
Va començar a treballar com a escriba, càrrec que li deixava temps lliure per dedicar-se a escriure versos. En aquells dies va conèixer Virgili, que el va introduir en el cercle de Mecenàs, en què a poc a poc va guanyar rellevància i va afermar l'amistat amb aquest, que el va presentar a August. Va aconseguir també la protecció de l'emperador, que fins i tot li va oferir el càrrec de secretari personal seu, que va rebutjar per no adequar-se als principis de la seva moral epicúria.
Fou molt respectat en els alts cercles romans, tant literaris com polítics; es va mantenir sempre sota la protecció de Mecenàs, juntament amb qui està enterrat.
La poesia horaciana, amb la seva varietat de temes nacionals i, sobretot, la seva perfecció formal, signe d'equilibri i serenitat, va ser identificada en el Renaixement com la màxima i més excelsa expressió literària de les virtuts clàssiques.