![]() Retrat de Joan Maragall fotografiat el 1903 per Pau Audouard (1856 - 1919) (1903) ![]() | |
Biografia | |
---|---|
Naixement | 10 octubre 1860 ![]() Barcelona ![]() |
Mort | 20 desembre 1911 ![]() Barcelona ![]() |
Sepultura | Cementiri de Sant Gervasi ![]() |
Activitat | |
Ocupació | poeta, escriptor, traductor, periodista ![]() |
Membre de | |
Gènere | Literatura modernista |
Moviment | Modernisme català ![]() |
Influències | |
Obra | |
Obres destacables | |
Família | |
Cònjuge | Clara Noble i Malvido ![]() |
Fills | Jordi Maragall i Noble, Anna Maragall i Noble, Clara Maragall i Noble, Guillem Maragall i Noble, Raimon Maragall i Noble, Elvira Maragall i Noble, Josep Maragall i Noble, Maria Maragall i Noble, Ernest Maragall i Noble, Eulàlia Maragall i Noble, Joan-Anton Maragall i Noble, Helena Maragall i Noble, Gabriel Maragall i Noble ![]() |
Premis Mestre en Gai Saber, després de guanyar els Jocs Florals el 1881, 1894, 1896 i 1904 | |
![]() ![]() ![]() ![]() |
Joan Maragall i Gorina (Barcelona, 10 d'octubre de 1860 - Barcelona, 20 de desembre de 1911)[1][2] fou un poeta i escriptor català, figura cabdal dins la poesia modernista del canvi de segle xix al xx.[3] La seva obra manuscrita es conserva a l'Arxiu Joan Maragall de Barcelona.
Membre de la intel·lectualitat culta de la Barcelona de la Renaixença, de la qual havia heretat el floralisme[4] i el retoricisme, va fer una defensa de l'espontaneïtat i de la recerca de la simplicitat i arribà a desenvolupar la seva «teoria de la paraula viva», que va crear escola.[3] Va fer de la seva obra poètica la vessant literària més coneguda, si bé destaca la important producció en prosa, amb més de 450 textos, entre articles, assaigs, discursos, semblances biogràfiques i pròlegs. A més, la gran activitat com a periodista al Diari de Barcelona i La Veu de Catalunya va ser un dels mitjans que li va permetre projectar una opinió que generà una important influència social.[5] Així mateix, va traduir al català obres de Goethe, Nietzsche i Novalis, de tal manera que introduí a Catalunya una bona part de la literatura alemanya.[3]
En el vessant personal, Joan Maragall va ser un home d'arrels religioses i una forta implicació política. Entre «l'adéu, Espanya!», formulat a l'Oda a Espanya, i l'iberisme, la seva influència sempre va ser vigent a Catalunya de forma més o menys visible.[5] Va ser un personatge amb múltiples contactes, amb els quals mantenia una extensa correspondència d'un interès que supera de molt el fet purament anecdòtic o biogràfic.