![]() | |
Classificació | quark i partícula elemental ![]() |
---|---|
Composició | Partícula elemental |
Estadística | Fermiònica |
Grup | Quark |
Generació | Segona |
Interaccions | Forta, feble, electromagnètica, gravitatòria |
Símbol | c |
Antipartícula | Antiquark c (c) |
Teorització | Sheldon Glashow, John Iliopoulos, Luciano Maiani (1970) |
Descoberta | Burton Richter et al. (SLAC) (1974) Samuel Ting et al. (BNL) (1974) |
Massa | 1,29+0,05 −0,11 GeV/c2[1] |
Desintegració en | Quark estrany (~95%), quark avall (~5%)[2][3] |
Càrrega elèctrica | +2⁄3 e |
Càrrega de color | Blau, verd o vermell |
Espín | 1⁄2 |
Encant | 1 |
Isoespín feble | LH: +1⁄2, RH: 0 |
Hipercàrrega feble | LH: +1⁄3, RH: +4⁄3 |
Paritat | 1 ![]() |
Supercompanya | Squark c |
Número de partícula de Monte Carlo | 4 ![]() |
El quark c (simbolitzat per la lletra c, pel seu nom anglès charmed, 'encantat'[4]) és un quark, una partícula elemental de segona generació. Té una càrrega positiva de +2⁄3 de la càrrega elemental (e) i una massa de 1,29+0,05
−0,11 GeV/c2, una mica més gran que la massa del protó, que el fan el tercer més massiu de tots els quarks. Els quarks c es troben als hadrons, que són partícules subatòmiques formades per quarks. Com a exemples d'hadrons que contenen quarks c poden citar-se el mesó J/ψ (J/ψ), el mesó D (D) o el barió sigma (Σc). Com tots els quarks, el quark c és un fermió amb espín de -1⁄2 i experimenta les quatre forces fonamentals: la gravetat, l'electromagnetisme, la interacció feble, i la interacció forta.
L'antipartícula del quark c és l'antiquark c que només es diferencia en el fet que algunes de les seves propietats són d'igual magnitud, però de signe oposat. La supercompanya és el squark c.