Henrik 2. af England | |
---|---|
![]() Detalje fra Henrik 2.'s gravmonument i Fontevraudklostret | |
Konge af England | |
Kroning | 19. december 1154 Westminster Abbey |
Regerede | 19. december 1154 – 6. juli 1189 |
Forgænger | Stefan af Blois |
Efterfølger | Richard 1. af England |
Ægtefæller | Eleonora af Aquitanien (g. 1152; enk. 1189) |
Børn | |
Hus | Plantagenet |
Far | Godfred 5. af Anjou |
Mor | Matilde af England |
Født | 5. marts 1133 Le Mans, Maine, Kongeriget Frankrig |
Død | 6. juli 1189 (56 år) Château de Chinon, Chinon, Indre-et-Loire, Kongeriget Frankrig |
Hvilested | Fontevraudklostret |
Religion | Romersk-katolsk |
Henrik 2. (5. marts 1133 - 6. juli 1189 Henrik Kortkappe[kilde mangler] (engelsk: Curtmantle, fransk: Court-manteau), Henrik FitzEmpress eller Henrik Plantagenet) var konge af England fra 1154 til sin død. Han var den første konge af Huset Plantagenet.
Kong Ludvig 7. af Frankrig gjorde ham til hertug af Normandiet i 1150. Henrik blev greve af Anjou og Maine efter sin far Godfred 5. af Anjous død i 1151. Hans ægteskab i 1152 med Eleonora, hertuginde af Aquitanien, hvis ægteskab med Ludvig 7. for nylig var blevet annulleret, gjorde ham til hertug af Aquitanien. Han blev greve af Nantes ved traktat i 1185. På forskellige tidspunkter kontrollerede Henrik også delvist Skotland, Wales og Hertugdømmet Bretagne. Inden han var fyldt 40 år kontrollerede han England, store dele af Wales, den østlige halvdel af Irland og den vestlige halvdel af Frankrig - et område, der senere blev Det Angevinske Rige.
Da Henrik var 14 år, var han med i sin mor, Matildes, den eneste overlevende legitime barn af Henrik 1. af England, bestræbelser på at gøre krav på Englands trone, som Stefan af Blois sad på. Stefan accepterede en fredsaftale efter Henriks felttog i England i 1153, og Henrik arvede kongeriget et år senere efter Stefans død. Henrik var en energisk og til tider hensynsløs hersker, drevet af et ønske om at genskabe sin bedstefar Henrik 1.'s lande og privilegier. I de første år af sin regeringstid genoprettede han den kongelige administration i England, genoprettede overherredømmet over Wales og fik fuld kontrol over sine landområder i Anjou, Maine og Touraine. Henriks ønske om at reformere forholdet til kirken førte til konflikt med hans tidligere ven Thomas Becket, ærkebiskoppen af Canterbury. Den kontrovers varede i store dele af 1160'erne og resulterede i mordet på Becket i 1170. Henrik kom snart i konflikt med Ludvig 7., og de to herskere kæmpede i det, der i flere årtier var en "kold krig ". Henrik udvidede sit rige på Ludvigs bekostning, overtog Bretagne og rykkede mod øst ind i det centrale Frankrig og mod syd til Toulouse. Trods adskillige fredskonferencer og traktater blev der ikke opnået en varig aftale.
Henrik og Eleonora fik otte børn: Tre døtre og fem sønner. Tre af hans sønner blev konger, dog blev Henrik den Unge Konge udnævnt til sin fars medregent snarere end til selvstændig konge. Da sønnerne voksede op, begyndte spændinger om den fremtidige arv at blusse op, opmuntret af Ludvig og hans søn Kong Filip 2. I 1173 gjorde Henriks arving den Unge Henrik oprør i protest. Han fik følge af sine brødre Richard (senere konge) og Godfred og af deres mor, Eleonora. Frankrig, Skotland, Bretagne, Flandern og Boulogne gik sammen med oprørerne. Kun på grund af Henriks energiske militæraktioner og talentfulde lokale hærledere, mange af dem "nye mænd" på grund af deres loyalitet og administrative færdigheder, lykkedes det at slå oprøret ned. Den unge Henrik og Godfred gjorde oprør igen i 1183. Det endte med den unge Henriks død. Den normanniske invasion af Irland skaffede jord til hans yngste søn Johan (senere konge), men Henrik kæmpede for at finde måder at tilfredsstille alle sine sønners ønsker om jord og øjeblikkelig magt. I 1189 var den unge Henrik og Godfred døde, og Filip 2. af Frankrig havde udnyttet Richards frygt for, at Henrik 2. ville gøre Johan til konge. Det førte til et endeligt oprør. Afgørende besejret af Filip og Richard og med blødende mavesår, trak Henrik sig tilbage til Château de Chinon i Anjou. Han døde kort efter og blev efterfulgt af Richard.
Henriks rige kollapsede hurtigt under hans søn Johans styre, men mange af de ændringer Henrik indførte under sit lange styre havde langvarige konsekvenser. Henriks juridiske ændringer anses generelt for at have lagt grunden til det engelske almindelige retssystem, mens hans indblanding i Bretagne, Wales og Skotland formede udviklingen af deres samfund og styresystemer. Historiske fortolkninger af Henriks regeringstid har ændret sig betydeligt: I det 18. århundrede talte historikere for, at Henrik var en drivende kraft i oprettelsen af et ægte engelsk monarki og i sidste ende et forenet Storbritannien. Under den victorianske udvidelse af det Britiske Imperium var historikere meget interesserede i dannelsen af Henriks eget imperium, men de udtrykte også bekymring over hans privatliv og behandlingen af Becket. Historikere fra slutningen af det 20. århundrede har kombineret britiske og franske historiske beretninger om Henrik og udfordret tidligere anglocentriske fortolkninger af hans regeringstid.