Tämän artikkelin johdanto ei ole riittävän hyvä johdatus artikkelin aiheeseen. Voit auttaa Wikipediaa parantamalla artikkelin johdantoa. Lisää tietoa saattaa olla keskustelusivulla. Tarkennus: mm. miten eroaa liberalismista? |
Osa artikkelisarjaa |
Uusliberalismi |
---|
Suuntaukset |
Organisaatiot |
Osa artikkelisarjaa |
Liberalismi |
---|
![]() |
Historia |
Filosofit
|
Järjestöt ja puolueet |
Uusliberalismi on 1940-luvulla syntynyt talouspoliittinen suuntaus,[1][2] jonka mukaan yksityinen omistusoikeus, vapaat markkinat ja vapaakauppa edistävät parhaiten ihmisten hyvinvointia.[1] Uusliberalismi on markkinoiden valtaa ja sääntelemättömyyden ihannetta. Uusliberalismissa politiikka ei saa ohjata yhteiskuntaa.[3]
Uusliberalismi ei ole yhtenäinen eikä tarkkarajainen aatesuuntaus, mutta siihen on luettu kuuluvaksi muun muassa 1980-luvulla Margaret Thatcherin talouspolitiikka Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Ronald Reaganin talouspolitiikka Yhdysvalloissa. Uusliberalismin tunnusmerkkeinä pidetään usein tiukkaa talouskuria, pyrkimystä valtionomaisuuden yksityistämiseen sekä sääntelyn vähentämistä (deregulaatio) yksityisen sektorin toiminnan kannattavuuden parantamiseksi.
Uusliberaali talouspolitiikka pyrkii taloudellisen toiminnan normien vähentämiseen (talouden vapaus), verojen alentamiseen, omistusoikeuden loukkaamattomuuteen, kilpailuun, poliittisen toiminnan korvaamiseen markkinaohjauksella, tulonsiirroilla rahoitetun hyvinvointivaltion ja kansainvälisen kaupan esteiden purkamiseen.[4]
Termiä "uusliberalismi" käyttävät pääasiassa negatiivisessa sävyssä etenkin kyseisen politiikan vastustajat, ja siksi sen merkitys vaihtelee melkoisesti käyttäjästä riippuen.[5] Kannattajat puhuvat mieluummin klassisesta liberalismista, markkinaliberalismista tai liberalismista.[6]
1990-luvulla Argentiinassa harjoitettua valtio-omaisuuden yksityistämisen, omaisuuden keskittämisen, keskiluokan hävittämisen, köyhien köyhdyttämisen ja rikkaiden rikastuttamisen sekä poliittisten väärinkäytösten leimaavaa uusliberalistisen talouspolitiikan aikaa on kuvattu Fernandes Solanasin elokuvassa Argentiinan ryöstö (Memoria Del Saqueo) (2004). Elokuvassa Solanas nimeää Argentiinassa räikeänä harjoitetun uusliberalistisen yksityistämispolitiikan "sosiaaliseksi kansanmurhaksi" (social genocide).
Uusliberalismin mukainen ajattelu koki kolauksen finanssikriisissä 2007–2009, kun sääntely ei ollut ollut riittävää ja pankit, vakuutusyhtiöt ja suuryritykset olivat liian suuria kaatuakseen ja ne pelastettiin valtion väliintulolla. Puutteellinen sääntely mahdollisti ahneutta.[7][8] Uusliberalismin mukaiseksi luetaan myös 1990-luvun alussa Venäjällä toteutettu valtionomaisuuden yksityistämisohjelma[9].