Conținutul paginii Imperiul Roman antic ar trebui să fie inclus aici. |
Deși acest articol conține o listă de referințe bibliografice, sursele sale rămân neclare deoarece îi lipsesc notele de subsol. Puteți ajuta introducând citări mai precise ale surselor. |
Imperiul Roman | |||||
Imperiul Romanilor | |||||
senatvs popvlvsqve romanvs (SPQR) „Senatul și Poporul Romei” Imperium Romanorum Βασιλεία των Ῥωμαίων | |||||
— Imperiu — | |||||
| |||||
| |||||
Deviză națională | |||||
---|---|---|---|---|---|
Senatus Populusque Romanus | |||||
![]() Harta Imperiului Roman la apogeu (117) | |||||
Capitală | Roma (44 î.Hr.–286 d.Hr.) Constantinopol (330-1204, 1261-1453) Ravenna (402-476) Milano (286-402) Nicomedia (286-330) Niceea (1204-1261) | ||||
Limbă | Latină, Greacă | ||||
Religie | Politeism roman urmat de Creștinism | ||||
Guvernare | |||||
Formă de guvernare | Monarhie | ||||
Împărat Roman | |||||
- 27 î.Hr. – 14 d.Hr. | Octavianus Augustus | ||||
- 379 – 395 | Teodosiu I | ||||
- 475 – 476 / 1449 – 1453 | Romulus Augustulus / Constantin al XI-lea | ||||
Legislativ | Senatul Roman | ||||
Istorie | |||||
Epoca istorică | Antichitate | ||||
Bătălia de la Actium | 31 î.Hr. | ||||
Octavianus devine Augustus | 27 î.Hr. | ||||
Dioclețian decide divizarea imperiului | 285 d.Hr. | ||||
Constantin cel Mare mută capitala imperială la Constantinopol | 330 d.Hr. | ||||
Moartea lui Teodosiu I, urmată de divizarea definitivă a Imperiului | 395 d.Hr. | ||||
Detronarea lui Romulus Augustulus | 476 d.Hr. | ||||
Căderea Constantinopolului | 1453 | ||||
Căderea Imperiului din Trapezunt | 1461 | ||||
Date statistice | |||||
Suprafață | |||||
- 25 î.Hr.[1][2] | 2.750.000 km² | ||||
- 50[1] | 4.200.000 km² | ||||
- 117[1] | 5.000.000 km² | ||||
- 390 [1] | 4.400.000 km² | ||||
Populație | |||||
- 25 î.Hr.[1][2] | 56.800.000 loc. | ||||
Densitate | 20,7 loc./km² | ||||
- 117[1] | 88.000.000 loc. | ||||
Densitate | 17,6 loc./km² | ||||
Economie | |||||
Monedă | Sesterț Denar Monedă romană Aureus As | ||||
* Aceste evenimente au reprezentat dezmembrarea Imperiului Roman de Apus (286 – 476)[3] și, respectiv, a Imperiului Bizantin (330 – 1453). | |||||
Modifică date / text ![]() |
Imperiul Roman (latină IMPERIVM ROMANVM) este termenul utilizat, în mod convențional, pentru a descrie statul roman post-republican caracterizat de o formă de guvernământ autocratică și de stăpânirea unui imens teritoriu în jurul Mării Mediterane cu capitala la Roma. Fiind o civilizație a Epocii Fierului, deținea teritoriile din jurul Mării Mediterane în Europa, Africa de Nord și vestul Asiei. După reformele constituționale ale lui Augustus din secolul I î.Hr. până la anarhia militară din secolul al III-lea d.Hr., imperiul a fost un principat condus din Roma (27 î.Hr.-285 d.Hr.). Imperiul Roman a fost mai târziu divizat în Imperiul Roman de Apus, cu capitala la Roma și apoi la Ravenna, și Imperiul Roman de Răsărit, cu capitala la Constantinopol.
A fost precedat de Republica Romană care, la rândul ei, a înlocuit monarhia de la Roma în secolul al VI-lea î.Hr., guvernată de doi consuli cu puteri executive și cu mandate limitate la un an și condusă de o adunare legislativă numită Senat. Republica era însă totodată un imperiu, deținând teritorii cucerite. Fiind destabilizată de o serie de războaie civile și conflicte politice dintre generali ambițioși, în secolul I î.Hr. generalul Iulius Cezar a fost numit dictator pe viață, dar a fost asasinat în anul 44 î.Hr. în urma unui complot al senatorilor. Au reizbucnit astfel războaiele civile care s-au încheiat cu victoria lui Octavianus Augustus, nepotul și fiul adoptiv al lui Cezar, care l-a învins pe generalul Marcus Antonius în Bătălia de la Actium din anul 31 î.Hr. După anexarea Egiptului Ptolemaic a luat sfârșit oficial epoca elenistică marcată cu cuceririle lui Alexandru cel Mare în Orient. Octavianus și-a asigurat controlul total asupra imperiului, iar Senatul Roman i-a garantat puteri executive nelimitate, titlul de Imperator (comandant suprem al armatei) și titlul de Augustus, devenind astfel primul împărat al Imperiului Roman.
În primele două secole imperiul a cunoscut o perioadă de stabilitate și prosperitate fără precedent, cunoscută în istorie ca Pax Romana („Pacea romană”). Maximul teritorial a fost atins în timpul domniei împăratului Traian. A urmat apoi o perioadă instabilă și astfel, declinul imperiului a început sub domnia împăratului Commodus. În secolul al III-lea, imperiul a traversat o perioadă de criză ce i-a amenințat existența și integritatea teritorială, dar a fost reunificat de împăratul Aurelian. În efortul de a stabiliza imperiul, Dioclețian a împărțit imperiul între două curți imperiale diferite în estul grecesc și vestul latin. Creștinismul a luat amploare în secolul al IV-lea, devenind religia oficială a imperiului în urma Edictului de la Milano din 313 sub domnia lui Constantin cel Mare și a celui de la Tesalonica din 380. După moartea împăratului Teodosiu I din 395, imperiul a fost împărțit definitiv între fii săi Arcadius și Honorius, în Imperiul Roman de Apus și Imperiul Roman de Răsărit. Perioada Migrațiilor, ce a presupus invazii masive ale populațiilor germanice și hunice a dus la declinul final al Imperiului Roman de Apus. Odată cu cucerirea Ravennei de către ostrogoți și înlăturarea ultimului împărat roman, Romulus Augustulus în 476, Odoacru s-a proclamat drept rege al Italiei și astfel Imperiul Roman de Apus a colapsat și a fost desființat oficial de împăratul Zenon în 480. Imperiul Roman de Răsărit a continuat să existe ca Imperiul Bizantin, cu capitala la Constantinopol, până la cucerirea otomană din 1453.
Imperiul Roman a lăsat în urma sa o moștenire grandioasă privind instituțiile, cultura, limbile, religia, arta, arhitectura, filosofia, dreptul și știința. Ulterior, moștenirea romană a influențat debutul Renașterii, arhitectura neoclasică, codurile legislative moderne și formarea republicilor moderne precum Franța și Statele Unite ale Americii. Limba latină răspândită în teritoriile cucerite de romani, precum și creștinarea, a dus la apariția regatelor medievale și a statelor moderne de azi precum Franța, Spania, Italia, Portugalia și România. Adoptarea creștinismului a condus la formarea bisericii creștine care a dominat Europa pe durata Evului Mediu.