Tibet (tibetanski: བོད་; Wylie: Bod, kineski: 西藏; pinyin: Xīzàng) je velika visoravan u Aziji, sjeveroistočno od Himalaje, koja predstavlja tradicionalnu postojbinu Tibetanaca kao i drugih etničkih grupa kao što su Monpe, Qiang i Lhoba, a u kojoj također živi brojna zajednica Han Kineza i Huija. Tibet predstavlja najvišu oblast na svijetu, sa prosječnom nadmorskom visinom od 4900 m.
<div" cellpadding="0">
![]() | |||||||||
![]() |
Tibetanska Autonomna Oblast unutar Narodne Republike Kine | ||||||||
![]() ![]() ![]() |
"Veliki Tibet"; Tibet kakvim ga vide tibetanske emigrantske organizacije | ||||||||
![]() ![]() ![]() |
Tibetanske oblasti kakvima ih je označila Narodna Republika Kina | ||||||||
Oblasti pod kineskom kontrolom za kojima prisiže Indija kao dio Aksai China | |||||||||
![]() |
Oblasti pod indijskom kontrolom za kojima prisiže NR Kina kao dio Tibeta | ||||||||
![]() |
Ostale historijske oblasti unutar tibetanske kulturne sfere |
Tibet se u historiji pojavio u 7. vijeku kao ujedinjeno carstvo, ali se uskoro podijelio na nekoliko teritorija. Najveći dio zapadnog i centralnog Tibeta je često bio ujedinjen pod barem nominalnom vlašću tibetanskih vladara sa sjedištem u Lhasi, Shigatseu ili obližnjim lokakcijama; te vlade su u različita vremena bila pod mongolskim ili kineskim sizerenstvom. Istočne oblasti Kham i Amdo su često imale decentraliziranu domaću vlast, podijeljenu između malih kneževina ili plemenskih grupa, dok su često padale pod neposrednu kinesku vlast; većina tih oblasti je kasnije pripojena kineskim provincijama Sichuan i Qinghai. Godine 1951. je nakon kraćeg oružanog sukoba Tibet pripojen novouspostavljenoj Narodnoj Republici Kini a prethodna tibetanska vlast formalno ukinuta 1959.[1] Danas NR Kina upravlja zapadnim i centralnim Tibetom kao Tibetanskom autonomom oblasti dok su istočne oblasti dio provincija Sichuan i Qinghai. U Tibetu postoje tenzije između domaćeg stanovništva i kineskih vlasti, kao i tibetanski pokret za nezavisnost koga čine disidentske grupe u izbjeglištvu.[2] Kinezi su 1950. prekršivši međunarodni zakon ušli sa svojom vojskom u istočni Tibet i na kraju uspjeli okupirati cijelu zemlju unatoč sve većem otporu. Vlasti u Pekingu govorile su o "oslobađanju" Tibeta od srednjovjekovnog feudalnog vladara, no narod se prema njima odnosio kao prema neprijatelju. Brojne pobune su silom ugušene. Oko 100 000 Tibetanaca pobjeglo je iz zemlje u Indiju, a to je 1959. učinio i Dalaj Lama. Uskoro je provedeno sustavno iskorjenjivanje tibetanske kulture. Velike živopisne svetkovine Tibetanaca su zabranjene kao "preskupe", samostani su raspušteni i opljačkani. Ono što nije uništeno tijekom "oslobođenja", dok UN nije ništa poduzimao, podleglo je kasnije tijekom Kineske kulturne revolucije. Mao Zedong dao je uništiti 10 000 kipova Bude i spaliti slike i zapise. Cijeli samostani raščišćeni su kamen po kamen. U međuvremenu je Lhasa postala glavnim gradom "kineske autonomne pokrajine" i posljednja utvrda tibetanske kulture, iako većinu stanovnika čine Kinezi. Od 4 000 vjerskih mjesta drugdje u Tibetu, vjernicima je na raspolaganju nešto više od 100, a u Lhasi je zabranjeno obnoviti teško oštećeni hram Jokhang i učiniti ga ponovno žarišnom točkom za procesije. Istodobno je palača Potala pretvorena u muzej narodnog blaga koji je nakon duge službene zabrane konačno bio otvoren turistima sa Zapada.[3]
Ekonomijom Tibeta dominira naturalna poljoprivreda, iako se posljednjih decenija u Tibetu razvio i turizam. Dominantna religija TIbeta je tibetanski budizam, iako postoje i muslimanske i kršćanske manjine. Tibetanski budizam daje snažan uticaj umjetnosti, muzici i festivalima u regionu. Tibetanska arhitektura održava kineski i indijski uticaj. Tradicionalna kuhinja se temelji na pečenom ječmu, mesu od jaka i tibetanskom čaju.