Dolgo ime:
| |
---|---|
![]() zastava | |
Vrsta pogodbe | kondominij |
Datum podpisa | 1. december 1959[1] |
Lokacija | Washington, D.C., Združene države Amerike |
Začetek veljavnosti | 23. junij 1961 |
Pogoji | ratifikacija vseh 12 podpisov |
Podpisniki | 12[2] |
Stranke | 54[2] |
Depozitor | Zvezna vlada Združenih držav Amerike[2] |
Jeziki | angleščina, francoščina, ruščina, španščina |
![]() |
Pogodba o Antarktiki (angleško The Antarctic Treaty, francosko Traité sur l'Antarctique, rusko Договор об Антарктике, špansko Tratado Antártico) s pripadajočimi sporazumi, skupaj znanimi kot sistem Pogodbe o Antarktiki, je mednarodna pogodba, ki ureja odnose med državami glede Antarktike, edine nenaseljene celine na svetu.[1]
Pogodba v 14 točkah določa ozemlje in pripadajoče vode ter ledene police južno od 60º zemljepisne širine (razen mednarodnih voda, ki jih urejajo drugi sporazumi) za demilitarizirano območje, namenjeno ohranjanju okolja in znanstvenim raziskavam. Izrecno prepoveduje izvajanje vojaških manevrov, preskušanje orožja, vzpostavljanje vojaških baz in odlaganje radioaktivnih odpadkov, pri tem pa se ne opredeljuje do obstoječih ali prihodnjih ozemeljskih zahtev. Spodbuja prosto in transparentno izvajanje znanstvenih raziskav ter sodelovanje med državami.[1]
Kasneje so bili sprejeti še naslednji dokumenti, ki razširjajo ali podrobneje definirajo področje pogodbe:[3]
Prvotna pogodba je nastala na pobudo Ministrstva za zunanje zadeve Združenih držav Amerike, po dolgotrajnih pogajanjih v Washingtonu jo je 1. decembra 1959 podpisalo 12 držav z interesi na Antarktiki, udeleženk mednarodnega geofizikalnega leta (1957–1958):[4] Argentina, Avstralija, Belgija, Čile, Francija, Japonska, Nova Zelandija, Norveška, Republika Južna Afrika, Sovjetska zveza, Združeno kraljestvo in Združene države Amerike.
Zdaj velja za zgled urejanja meddržavnih odnosov pri ozemeljskih zadevah in mejnik v diplomaciji, s katerim je mednarodna skupnost vso celino namenila miroljubnemu znanstvenemu raziskovanju in mednarodni izmenjavi v korist človeštva.[4] Zgodovinsko pomembna je tudi kot prvi sporazum o omejitvi oboroževanja v času hladne vojne.[5] Od sorodnih dokumentov je pomemben zlasti Protokol o varstvu okolja iz leta 1991, ki je uvedel 50-letni moratorij na izkoriščanje mineralnih virov. Ta odraža skrb zaradi interesov po iskanju in črpanju morebitnih zalog nafte, kar bi ogrozilo ranljivo polarno okolje, zaradi finančnih obetov pa bi lahko znova obudilo tudi ozemeljske težnje in ogrozilo celoten sistem pogodb.[6]
<ref>
; sklici, poimenovani depositary
, ne vsebujejo besedila (glej stran pomoči).