800/962[a]–1806 | |||||||||||||
![]() Zemljevid Svetega rimskega cesarstva z mejami iz 972 ter vrisanimi Kranjsko, Koroško in Istrsko marko | |||||||||||||
Status | cesarstvo | ||||||||||||
Glavno mesto | Rim (de jure)
Aachen (800–1562)
Palermo (1194–1254)
Dunaj (ca. 1550s–1583, 1612–1806) Frankfurt (1562–1806)
Regensburg (1594–1806) Wetzlar (1689–1806) | ||||||||||||
Skupni jeziki | latinščina, nemščina, mnogo drugih | ||||||||||||
Religija | rimskokatolicizem, luteranizem, kalvinizem | ||||||||||||
Vlada | monarhija | ||||||||||||
Cesar | |||||||||||||
• 800 - 814 | Karel Veliki | ||||||||||||
• 1792 - 1806 | Franc II. | ||||||||||||
Zakonodajalec | Državni zbor | ||||||||||||
Zgodovinska doba | srednji vek do zgodnji novi vek | ||||||||||||
• kronanje Karla Velikega | 25. december 800 962 | ||||||||||||
843 | |||||||||||||
• kronanje Otona I. | 2. februar 962 | ||||||||||||
25. september 1555 | |||||||||||||
1648 | |||||||||||||
• ukinitev | 12. julij 1806 | ||||||||||||
| |||||||||||||
Danes del | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Sveto rimsko cesarstvo (latinsko Sacrum Romanum Imperium, nemško Heiliges Römisches Reich), po letu 1512 znano tudi kot Sveto rimsko cesarstvo nemškega naroda, je bila politična entiteta[14] v zahodni, srednji in južni Evropi, ki se je razvila v zgodnjem srednjem veku in trajala do ukinitve med napoleonskimi vojnami leta 1806.[15]
Od ustoličenja Otona I. leta 962 do 12. stoletja je bilo cesarstvo najmočnejša monarhija v Evropi.[16] Delovanje države je bilo odvisno od harmoničnega (konsenzualnega)[17] sodelovanja med monarhom in vazali.[18] V obdobju Salijcev je bila ta harmonija motena.[19] Cesarstvo je doseglo vrh ozemeljske širitve in moči pod Staufovci (Hohenstaufen) sredi 13. stoletja. Prekomerna razširitev je povzročila tudi delni propad cesarstva.[20][21]
25. decembra 800 je papež Leon III. kronal frankovskega kralja Karla Velikega za cesarja in oživil naslov več kot tri stoletja po padcu starodavnega Zahodnega rimskega cesarstva leta 476.[22] V teoriji in diplomaciji so cesarji veljali za primus inter pares, prve med enakimi, se pravi med drugimi katoliškimi monarhi po Evropi.[23] Naslov se je nadaljeval v karolinški rodbini do leta 888 in od 896 do 899, nato pa so ga italijanski vladarji izpodbijali v vrsti državljanskih vojn do smrti zadnjega italijanskega kandidata Berengarja I. leta 924. Naslov je bil ponovno oživljen leta 962, ko je papež Janez XII. za cesarja okronal nemškega kralja Otona I., ki se je predstavil kot naslednik Karla Velikega[24] in začel neprekinjen obstoj cesarstva več kot osem stoletij.[25][26][c]
Nekateri zgodovinarji kot začetek cesarstva omenjajo kronanje Karla Velikega,[28][29] medtem ko drugi za začetek štejejo kronanje Otona I.[30][31] Za ustanovitelja cesarstva se včasih šteje tudi Henrik I. Nemški, znan tudi kot Henrik Ptičar (vladal 919–936),[32] ustanovitelj srednjeveške nemške države.[33] Sodobno zgodovinopisje daje prednost Otonu kot resničnemu ustanovitelju cesarstva.[34] Strokovnjaki ob tem upoštevajo razvoj institucij in načel, ki tvorijo cesarstvo, ter opisujejo postopno prevzemanje cesarskega naslova in njegove vloge.[35][28]
Izraz Sveto rimsko cesarstvo ni bil uporabljen vse do 13. stoletja,[36] vendar je cesarjeva legitimnost vedno temeljila na načelu translatio imperii, se pravi da je vrhovna oblast podedovana od starih rimskih cesarjev.[35] Cesar je bil tradicionalno izvoljen preko večinoma nemških volilnih knezov.
V zadnji fazi vladavine cesarja Friderika III. (vladal 1452–1493) se je začela reforma cesarstva, ki se je večinoma uresničila med vladavino Maksimilijana I. (od leta 1486 rimski kralj, od leta 1493 edini vladar in od leta 1508 do njegove smrti leta 1519 cesar Svetega rimskega cesarstva). Cesarstvo se je preoblikovalo v Sveto rimsko cesarstvo nemškega naroda. V tem času je cesarstvo pridobilo večino svojih institucij, ki so delovale neprenehoma do njegovega dokončnega propada v 19. stoletju.[37][38] Reforma cesarstva je bila uspešna, morda tudi na račun reforme Cerkve.[39]
Po besedah Bradyja mlajšega je cesarstvo po reformi postalo politično telo izjemne dolgoživosti in stabilnosti ter je »v nekaterih pogledih spominjalo na monarhične države zahodne vrste, v drugih pa na ohlapno integrirane, volilne monarhije vzhodne osrednje Evrope«. Nova korporativna nemška nacija se je, namesto da bi preprosto ubogala cesarja, z njim pogajala.[40][41]
Cesarstvo je 6. avgusta 1806 razpustil cesar Franc II., potem ko je mesec pred tem francoski cesar Napoleon I. ustanovil Rensko zvezo.
Napaka pri navajanju: Obstajajo <ref group=lower-alpha>
oznake ali predloge {{efn}}
na tej strani, toda sklici se ne bodo izpisali brez predloge {{sklici|group=lower-alpha}}
ali predloge {{notelist}}
(glej stran pomoči).
<ref>
; sklici, poimenovani EB.HRE
, ne vsebujejo besedila (glej stran pomoči).<ref>
; sklici, poimenovani Gascoigne
, ne vsebujejo besedila (glej stran pomoči).